Sziasztok :)
Huh, ismételten eljött az utolsó rész ideje - ha jól számolom, akkor már a harmadik ezen a blogon. Szeretném megköszönni, hogy itt voltatok velem, s bár ez még nem a végső búcsú, szerintem akkor is egy hatalmas mérföldkő a blog történelmében.
Szeretnék megkérni minden kedves olvasót, hogy ÍRJON NEKEM PÁR SZÓT AZ EGÉSZ TÖRTÉNETRŐL. Remélem nem nagy kérés a részemről. Kíváncsi vagyok, ti hogy látjátok Louis és Grace - na meg Summer - történetének cselekményeit. Én személy szerint büszke vagyok minden jó és kevésbé jó fejezetre.
Nos, akkor a szokásokhoz híven, íme pár adat, amiért nem győzök hálás lenni:
oldalmegjelenítés: 37.900+ (összesen 87.900+)
követő: 42 rendszeres olvasó (összesen 113 rendszeres olvasó)
komment: az enyémmel együtt, 307 db (összesen 925 darab)
díj: 19 db (összesen 82 darab)
Nagyon szeretlek titeket, Millio puszim Xx
ui.: természetesen lesz új történt, méghozzá Harry főszereplésével. Nem tudom mikor kerül ki az első rész, az attól függ, mikor kapom meg a fejlécet. Sajnálom.
„Benned megtaláltam
azt az embert, aki nélkül nem tudnám elképzelni az életem. Vagyis el tudnám,
csakhogy nem akarom. Még csak gondolni sem szeretnék rá, hogy egyszer nem
leszel mellettem, és ezzel a fogadalmammal szeretném bebizonyítani, hogy bármi
is történjen, én feltétel nélkül ott leszek melletted. Jóban, rosszban,
egészségben, betegségben, gazdagságban, szegénységben, míg a halál el nem
választ.”
- Három évvel később-
Egy egész alakos tükörbe bámultam, szinte pislogni is
elfelejtettem, ahogy a velem farkasszemet néző hasonmásom vonásait tanulmányoztam.
A rajtam feszítő szmoking elegánssá varázsolta egész lényem, de még így is
csapzott hatást kölcsönzött a kócos hajam, mely idegességemnek köszönhetően össze-vissza állt.
Egyszerre volt mámorító és idegőrlő a várakozás, s ahogy egyre csak teltek a
másodpercek, melyek szüntelen percekké nőtték ki magukat, úgy éreztem menten
elájulok. Soha életemben nem gondoltam ilyesfajta elkötelezettségre, sem arra,
hogy mindezt ilyen fiatalon fogom véghezvinni. Hiszen Gracie előtt egyetlen egy
kapcsolatom - ha egyáltalán kapcsolatnak lehetett nevezni a jött-ment csajok
tömkelegét -, sem tartott tovább egyetlen egy hónapnál. Mi pedig, pontosan
harminchat kerek hónapja és tizenkét napja voltunk együtt, s ez alatt, nem hogy
nem lankadt az iránta érzett szerelmem, hanem egyre inkább csak erősödött a
kötelék, mely összefonta életünket. Még most is kristály tisztán emlékeztem a
pillanatra, mely sorsdöntő fordulatával, fenekestől felforgatta az addigi,
monoton és egyhangú életem mindennapjait.
Minden azzal a bizonyos premier előtti vetítéssel
kezdődött, s egy tanáccsal, melyet önfejűségem okán, nem voltam hajlandó
megfogadni. Óvakodj Summer Delgadotól!
Bill baráti figyelmeztetése csakis jóindulatából származott, én mégis
megvetettem a kioktatásnak tűnő sorait, amibe kis híján bele is haltunk.
Még belegondolni is borzalmas, hogy egy hajszálon múlott
mindaz, mely mára már a világmindenséget jelképezte számomra. Hisz Grace volt
minden jó, amit csak el tudtam képzelni. S még most sem tudtam, mivel
érdemelhettem ki azt, hogy belecsöppent szürkeséggel teli világomba.
- Louis, minden rendben? – Egy halk, de határozott köhögés
szakított ki gondolatmeneteim sokaságából, mely egy számomra nagyon fontos
embertől származott. Hisz mindig mellettem állt, s ezzel bebizonyította
számomra, hogy igenis nagyon jó barát volt. S talán az egyetlen igazi, aki nem csak a pénzem
okán legyeskedett körülöttem. Bill tenyere a vállamon pihent, miközben
megszorítva említett testfelületem, szinte felvillanyozott, puszta
jelenlétével. Végre nem csak az elkövetkezendő fél óra miatt idegeskedtem.
- Persze, miért? – fordultam felé, mire elmosolyodott, és
csak megrántotta vállait, mintha ő maga sem értette volna kérdését. Az az
önelégült tekintet, ami a legtöbb esetben az őrületbe kergetett, most is oly
mindent tudóan vizslatott, hogy szinte meztelennek éreztem magam előtte.
Belelátott a lelkembe, mintha csak egy nyitott könyv lettem volna számára, amit
a földre ejtett, s szerencséjére pont a keresett oldalnál estek szét lapjai.
- Mert már öt perce itt vagyok, és még csak észre sem
vettél. Tudod, amikor én voltam a te helyzetedben, én is rettegtem – válaszolt
végül, míg én ismételten a tükörképemmel voltam elfoglalva. Bill, hozzám
hasonlóan, elegáns ruhába bújtatta testrészeit, bár velem ellentétben sokkal
összeszedettebbnek hatott megjelenése. Idegesen nyúltam a nyakkendőm felé,
hiszen még meg sem volt kötve, nekem pedig a lehető legrövidebb idősíkon belül végre kellett volna hajtanom eme cselekedetet. Hisz ma lesz az esküvőm, és mindennek
tökéletesnek kellett lennie.
- És mikor fog végre elmúlni? – fújtam ki a szemeim elől
egy rakoncátlankodó tincset, hiszen eléggé meg volt nőve a hajam, s annyira
izzadtam, hogy még a zselé sem volt képes megtartani, gondosan beállított
formájában.
- Hát – húzta az agyamat, majd maga felé fordított és
kivette ügyetlen ujjaim közül a bennük szorongatott, s csomóssá változtatott
ruhadarabot. Nem tellett bele egyetlen szempillantásba sem, és már el is kezdte
megkötni, miközben saját élményeiről tartott beszámolót. - Majd ha megpillantod
őt az oltárnál, ahogy végigsétál a padok között, miközben egyfolytában csak
téged néz, s végül biztatóan megfogja a kezedet. Nos, szerintem akkor már nem
lesz benned semmi kételkedés – mosolygott kedvesen, majd megigazította a
ruhámat és apai büszkeséggel végignézett rajtam. S bár a nyakkendő egyáltalán
nem volt szoros, én mégis fojtogatónak éreztem a légköri oxigént, mely képtelen
volt eljutni a tüdőmbe. Valahol megakadt félúton.
- Csak tartanánk már ott – sóhajtoztam, és a falon lévő óra
felé fordítottam a fejem, ami tegnap éjfél óta már nem végezte munkáját, s
mutatói nem kattogtatták a megszokott, egyenletes ütemet.
- Ami azt illeti, pont ezért jöttem. Ideje lenne kezdeni –
húzta el a száját, mire kis híján hanyatt estem döbbenetemben. Hogy tudta ezt
elfelejteni, hisz ennél fontosabb dolog nem is létezett jelen pillanatban.
- És csak most mondod? Nem késhetem le a saját esküvőmet.
Bill! – küldtem felé egy mérges pillantást, mire horkantott egy hatalmasat.
Legszívesebben sokkal cifrább jelzőket használtam volna a tulajdon neve
helyett, s csak azért nem tettem meg mindezt, mert egy templomban
tartózkodtunk.
- Ha itt cirkuszolsz, akkor pláne lekésed. Gyere már! –
ráncigált ki az apró, szobának nem igazán nevezhető helyiségből, s mikor
ráeszméltem tettére, azon nyomban kirántottam a ruhám, kezei fogságából.
Futottam, mint egy elmebajos, aki épp abból a bizonyos sárga házból szabadult,
és még az sem érdekelt, amikor időnként fellöktem egy-egy embert, aki az
utamban állt. - Sok sikert – kiabálta utánam, amikor már az ajtó előtt
toporogtam, így felé fordultam, és kedvesen ráemeltem tekintetem.
- Kösz – mosolyogtam, aztán ezt követte egy mély
lélegzetvétel, s aztán már csak azt vettem észre, hogy mindenki rám bámult,
kíváncsi tekintetével.
Lassan sétáltam oda az oltárhoz, kimért lépteim kopogása
még a pusmogó emberek fecsegésének illetlen zaján is túltett. Szemeimmel a
cipőmre meredtem, hiszen csak annak semlegessége volt képes lenyugtatni,
igencsak felborzold idegeimet. Még akkor sem voltam ennyire kikészülve, amikor
feltettem, ama eget-rengető jelentéssel bíró kérdést szívem választottjának.
Gyerünk Louis, itt
a tökéletes pillanat, hisz ennél jobbat kívánni sem kívánhattál volna. Már
találkoztál a szüleivel, akik, bár eleinte nem igazán kedveltek, te mégis
elérted, hogy végül szimpátia érzéseit generálják feléd a szívükben. Akkor ez
miért lenne nehezebb? Hisz Grace szeret, amit kis milliószor be is bizonyított
neked, kezdve azzal, hogy Londonban maradt, majd a kapcsolatotok lelepleződése
után sem hátrált meg, minden bántó üzenet és kijelentés ellenére sem. Szó
nélkül hagyta, hogy szapulják. Emlékeztettem magam mindenre, ami a döntésem
mellet szólt, mégis összeugrott a gyomrom abban a pillanatban, hogy elmém
eszembe juttatta a zsebemben lapuló gyémántgyűrűt.
- Tomlinson! Bajok
lesznek, ha elkésünk – próbált komoly lenni, de valahogy sehogy sem jött össze
az az elképzelése, miszerint elrejti előlem gyönyörű szép mosolyát. Gyorsan
magamhoz öleltem, és nyomtam egy édes csókot ajkaira, de amikor összeborzoltam
szőke fürtjeit, melyeket gondosan begöndörített, ellökött magától és számon
kérően pillantott rám. – Hé! Ez meg mire volt jó?
- Egyszerű. Kell
még egy kis idő, hogy elkészüljek – nevettem el magam, mire megforgatta
tengerkék szemeit. Tudtam, hogy nem haragszik rám, hisz ez alatt a két és fél
év alatt szüntelen incselkedtünk egymással, s talán épp ezek miatt az apró
„viták” miatt égett még mindig az a bizonyos tűz, ami szíveinkben lobogott, s
melyet a szerelem érzése kreált óriásivá.
- Te tudod! Viszont, nem hiszem, hogy a műsorvezető díjazni fogja az ilyesfajta húzásaidat.
A múltkori után azt mondta, semmi meglepetés – emlékeztetett a két hete történt
incidensre, amikor élő adásban, egy csirkével a kezemben jelentem meg a
nagyközönség előtt. Bár, mentségemre legyen mondva, az a háziállat a semmiből
bukkant elő, s én magam sem így terveztem az események lepörgését.
- Semmi
meglepetés. Hmm, meglátom, mit tehetek az ügy érdekében – húztam el a számat,
miközben kezeimmel a képzeletbeli szakállamat simogattam. Grace csak a fejembe
húzta a sapkámat, és a karomnál fogva elrángatott a garázsig, amiben most már
egy Audi is helyet foglalt. Persze, az a kocsi nem az enyém volt, hanem a mellettem
álló lányé, aki sikeresen letette a jogsit. Aznap istenesen megünnepeltük a
sikerét, s most igenis perverzségekre kell gondolni!
Már fél órája ment
az élő adás, amikor vettem egy mély levegőt, és belevágtam Melanie szavába.
- Vagyis, lenne
egy dolog a jövőbeli terveim között. Szeretném elvenni feleségül azt a
szívdöglesztő lányt, aki a kulisszák mögül figyeli a műsort – tekintetemmel őt
kerestem, s csak pár pillanat elteltével akadtam rá ledöbbent arcára. Szó
nélkül álltam fel a kanapéról, hogy odasietve hozzá, végül berángassam a
kamerák elé. Lassan ereszkedtem térdre, míg ő csak állt bambán. – Grace Evans,
megtisztelnél azzal, hogy hozzám jössz, s leéled velem a hátralévő életedet? –
tettem fel a megszokott, sablonkérdést, egy kicsit megcifrázva, mire könnybe
lábadtak a szemei. Egy leheletvékony fátyolfüggöny lepte el íriszei világát, mire
hangosan elordította magát, s kimondta a legszebb szót a világon, amire csak
egy férfi vágyhat, ehhez hasonló helyzetekben.
- Igen – ott, az
egész világ szeme előtt húztam fel az ujjára a gyűrűt, amit már hetek óta
őrizgettem a megfelelő alkalomra várva. Éreztem langyos könnyeit, amikor lágy
csókot lehelt számra, s akkor úgy gondoltam, nem is lehetnék boldogabb.
- Azt mondtad,
nincs meglepetés – nevette el magát, miközben hangján érezhető volt a sírás,
mely örömkönnyeket csalt arcára. Karjait összefonta a nyakam körül, mire szorosan
magamhoz húztam, hogy egy öleléssel ajándékozhassam meg a még mindig reszkető
lányt.
- Én megpróbáltam
– nyomtam egy puszit az arcára, s ezt követően folytatódhatott tovább az
interjú, melynek kérdései leginkább az előbb történt eseményekre irányultak.
Megmosolyogtatott az előbbi emlékfoszlány, s már kezdtem
egyre jobban felszabadulni, amikor meghallottam azt a bizonyos zenét, melyet
minden esküvőn lejátszottak, s melyre a menyasszonynak kellett bevonulnia. Ahogy
sejtettem, Grace nem is oly sokára megjelent az ajtóban, s kimért léptekkel, az
apjával karöltve lépkedett egyenesen felém. A fehér ruha, amit viselt, egyszerű
volt, mégis nagyszerű. Előtte pedig ott ugrándozott az a vörös hajú kislány, akit
az árvaházban láttam életemben először, s akit végül örökbe fogadtunk. Arca
határozottan boldogságról árulkodott, miközben kezeivel rózsaszirmokat szórt a
citromsárga szőnyeg felületére. A koszorúslányok szintén a Nap színében
pompáztak, így Gracie fehér összeállítása kiragyogott környezetéből. Gondolataim akaratlanul kalandoztak el,
miközben a tökéletesen passzoló esküvői ruhán s annak viselőjén legeltettem
szemeimet.
Úgy éreztem magam,
mint egy szűz kislány, amikor kézen fogva beléptünk a hálószobába. Ajkaink egy
másodpercre sem voltak képesek elszakadni egymástól, és bevallom őszintén, nem
hibáztattam érte őket. Mióta Grace beült az iskolapadba, s elkezdődtek az új
mozifilm reklámozásával járó melók, szinte alig találkoztunk, és bárki bármit
is mondott a távkapcsolatokról, egy képernyőt bámulni határozottan nem ugyanaz,
mintha szemtől szemben beszélgetnél a szeretett lénnyel.
Óvatosan a
karjaimba vettem Gracie testét, hogy aztán hanyatt dönthessen a tiszta lepedőn,
s ezt követően kényelmesen el tudjak helyezkedni felette.
- Biztos, hogy
akarod? - azt hittem mentem pofán ütöm saját magamat ezért a kérdésért. Hisz
legalább ezerszer csináltam már, és eddig sosem gondoltam arra, hogy a másik fél
mit érezhet pontosan, hiszen ha nem lett volna kedve a hancúrozáshoz, akkor nem
jött volna el velem a legközelebbi motelbe. Logikus.
- Sss! Ne görcsölj
rá, hisz szeretlek – tette rá mutatóujját a számra, ezzel belém fojtva a
kikívánkozó ellenérveket minden mellett, amit éppen csinálni akartunk.
Kezeivel kissé
félénken, mégis határozottan nyúlt nadrágomhoz, vagyis sokkal inkább annak
övéhez, hogy aztán pár egyszerűnek tűnő mozdulat után leszedje rólam a
feleslegesnek vélt ruhadarabot. Majd, pár másodperc elteltével én is észhez
tértem és megszabadítottam a pólójától, ami igazából az enyém volt. Azért adtam
neki, mert mindig ebben aludt, amikor itt volt, és egyszerűen imádta. Én pedig magáért a tudatért voltam oda, hogy egy részem minden este vele volt.
Az elém táruló
látványtól majdnem helyben elélveztem, hiszen minden porcikáját tökéletesnek
láttam. Az sem érdekelt, hogy volt egy csúnya égési sérülés az oldalán - szó
nélkül puszilgattam össze-vissza, majd egyre lejjebb és lejjebb haladva,
kibújtattam a bugyijából…
Gyorsan elhessegettem a perverz jelenetek sokaságát, még
mielőtt egy olyan részhez jutottam volna, amitől menten merevedésem lett volna.
Ilyen nadrágban, nem igazán nevezhettem volna szerencsésnek a kialakult
helyzetet, főleg nem ennyi ember előtt.
A zene lassan elhalkult, míg Grace elbúcsúzott apukájától,
hogy aztán minden figyelmét nekem szentelhesse.
- Szia. Jó sokan vannak – motyogta, olyan halkan, hogy
szerintem rajtam kívül senki sem hallotta, s eme kijelentése nevetésre késztetett.
Még jó, hogy sokan voltak jelen, amikor az egész világ előtt kérted meg a barátnőd
kezét. Elkerülhetetlen lett a felhajtás és természetesen a meghívott sztárvendégek
miatt sem hagyhatták ki eme ünnepnapot a szemfüles újságírók.
- Nyugi. Nem lesz semmi baj – szorítottam a kezét, hogy
aztán együtt fordulhassunk a pap felé, aki azon nyomban belevágott a ceremónia
lezavarásába. Csak álltunk ott csöndben, párszor elismételtük a prédikátor szavait,
ezzel letéve közös eskünket arról, hogy mindig és mindenkor a másik mellett
leszünk majd, történjen bármi katasztrófa vagy földomlás. Bár, szerintem azt,
amiken eddig keresztülmentünk, már nem igazán lehetett felülmúlni.
- Megcsókolhatja a menyasszonyt – kaptam meg az engedélyt,
s nem is haboztam egy röpke pillanatig sem. Összekulcsoltam ujjainkat, melyeken
már ott díszelgett a gyűrű, s közel húzva magamhoz Grace testét, megcsókoltam
barack színű ajkait.
The End